Bare én skapning har tilpasset seg
alle jordens naturlige miljø.
Den skapningen er oss.
Overalt bruker vi oppfinnsomheten
til å overleve på de ville stedene.
Langt fra byens lys.
Ansikt til ansikt med rå natur.
Dette er "Human Planet".
I verdens ville steder har vi tatt
utfordringene naturen har gitt oss.
Vi har nå skapt
våre drømmers tilholdssted.
Designet av oss, for oss.
Høydepunktet av menneskers
fantasi og oppfinnsomhet.
Her liker vi mennesker å tro
at vi er eneherskere.
Vi driver ut
naturen vi ikke vil ha.
Herregud!
Og importerer det vi vil ha.
Men naturens verden
er ikke lett å kontrollere.
Kan vi virkelig overvinne naturen
i asfaltjungelen?
Og er det lurt å prøve?
BYER
Å OVERLEVE ASFALTJUNGELEN
Dubai er den ultimate moderne byen.
Ryddig, funklende og skinnende ren.
Et tempel for vår oppfinnsomhet,
som stiger opp av ørkenen.
Men det er en plage i luften.
Duer.
Tusenvis av dem skitner til
storbyen, og Dubai liker det ikke.
Én mann kan hjelpe.
Araberne kaller ham Al Hurr.
Han heter David Stead.
Utfordringen hans er å holde Dubai
fri for duer ved hjelp av falker,-
- en eldgammel arabisk løsning
på et moderne, urbant problem.
Rovfugler er jaktfugler, og falken
er spesialisten på å jakte fugler.
De fanger bare andre fugler.
Derfor er duer reddere for
falker enn alle andre rovfugler.
Selv en due
som aldri har sett en falk,-
- har en genetisk frykt
for silhuetten av en falk.
Han jobber for Dubais topphoteller
med vandrefalken Nimr.
Nimr er en tre år gammel falk.
De blir voksne når de er ett år.
Hun er nå en ganske voksen falk,
men hun har fortsatt mye å lære.
Hun er nok
den mest arrogante i flokken.
Hun har en utrolig holdning,
og vet hvem som bestemmer.
Jeg kan forsikre dere
om at det ikke er oss.
Byduer skader bygningene.
Fugleskitten etser,
og bryter ned krom og stein.
Hver fugl kan produsere
12 kilo skitt i året.
Men Davids mål
er ikke å drepe eller fange dem.
Han håper å skremme dem vekk.
Og Nimr elsker jakten.
Hun er jo en vandrefalk,
det raskeste vesenet i himmelen,-
- som kan stupe i 280 km/t.
Når hun har jagd dem bort, må han
lure henne tilbake. Det er vrient.
Hun er en ekstremt nysgjerrig falk.
Det er frustrerende,-
- siden jeg mister kontrollen over
henne når hun ser noe morsomt.
Men det finnes alltid én vei til
falkens hjerte: En kyllingmiddag.
Takket være David og Nimr
er Dubais hotell frie for duer.
Ingen vil at dueskitt
skal ødelegge den dyre utsikten.
Noen ganger trenger man en moderne
løsning for å jage vekk ville dyr.
Politibetjent Stan Schumaker
har et oppdrag.
Han jobber i Estes Park i Colorado.
Hver dag patruljerer han området
på et uvanlig politikjøretøy.
En Segway scooter.
Jobben hans er å sørge for
at det ikke er trøbbel i gatene.
Trøbbel her
er spesielt stort og takkete.
Når hjorten kommer,
er det vanskelig å reise i byen,-
- helt fra juni
til begynnelsen av oktober.
Hver sommer
blir byen invadert av hjortebukker.
Schumakers jobb er å sørge for
at folk kan leve som vanlig.
Det er ikke lett på denne
tiden av året. De ser rolige ut,-
- men en hjort veier 300 kg, kan
bli 3 meter, og geviret er dødelig.
De er overalt i byen.
Dalen er full av hjort.
Det kan være
et sted mellom 5 og 1500 av dem.
Hindene elsker
de urbane gresslettene.
De bor her året rundt.
Vi har to golfbaner. Gresset
er golfgress, og de elsker det.
Bukkene er bare på besøk,
og det er ikke på grunn av golfen.
Gutta er tilbake i byen
for å gjøre én ting.
For å ha en bukkefest.
Bukkene kjemper for hindene,
og de kan være veldig farlige.
Ikke bare hjorten skaper problemer.
Politibetjent Schumaker
må også kontrollere turistene.
Mange av turistene
aner ikke at dyrene er ville.
Det er sprøtt,
men de tror at dyrene er tamme.
Man tuller ikke
med en irritabel hjort.
I den ville vesten på 2000-tallet,-
- har sheriffens hvite hest
blitt erstattet av en stor scooter.
Hjorten liker ikke Segwayen.
Det kan være bevegelsen,-
- siden jeg ikke går
som et vanlig menneske.
Jeg beveger meg raskere,
så hjorten liker det ikke.
Dette har vært
en god dag for Schumaker.
Han jagde bråkmakerne ut av byen.
Men ikke alle inntrengerne i byene
er like enkle å jage vekk.
Noen byer blir plaget av dyr som er
like slue og storbyvante som oss.
Jaipur. En av byene i India
som vokser raskest.
Her er ran og tyveri
en del av hverdagen.
Shakuntla, en selger på markedet,
blir terrorisert av gategjenger.
Og det er ikke lokale gutter.
De bryr seg ikke om noen.
De er veldig aggressive.
Vi er redde for dem.
Hun må møte dem hver dag.
De er en skremmende gjeng.
Rhesusapene henger på hustakene.
Biter de med disse hjørnetennene,
blir man hardt skadet.
Apene angrep en dame.
Hun måtte dra på sykehuset.
Jeg vet ikke om hun fortsatt lever.
For apene er livet lettere
i asfaltjungelen enn i den ekte.
Som oss,
kan de være smarte og sleipe.
Jaipurs templer og gater gir dem
uendelige lommer å tømme.
Og favorittstedet er matmarkedet.
Spørsmålet er om Shakuntlas bod
vil overleve apenes lureri.
Angrepet blir ledet
av gjenglederen, en alfahann.
Rhesusapene jobber som
et koordinert lag, som dukker unna.
De angriper fra alle kanter, og de
små apene distraherer Shakuntla.
De modigere hannene tar byttet.
Livet på Jaipurs gater
er hardt nok,-
- men når fienden er beskyttet av
en guddom, kan du ikke gjøre noe.
Apene er hellige
for apeguden Hanuman.
Hanuman er guden vår.
Han er en gud,
og de er skapningene hans,-
- han forteller dem
at de skal spise!
Og jeg drar tomhendt hjem.
Aper kan være
en plage på markedet,-
- men det foregår en større krig
under gatene i alle byene.
Noen arter truer vårt herredømme
i vår egen urbane verden.
Jeff og Junior spaner,
på jakt etter dødsfiender-
- i frontlinjen i Manhattan.
Jeg jobber om natten som
skadedyrutrydder i New York City.
Om dagen tar man veggedyr.
Vi tar rotter, mus
og kakerlakker på restauranter.
- Når kan vi begynne der?
- Jeg vet ikke.
De sa rundt midnatt.
De har ikke stengt ennå.
Jeg kan godt fortelle folk hva jeg
gjør, men vi prøver å være diskré.
Folk må ikke tro at de spiser der
det er rotter, men de er overalt.
Rotter liker også god mat,
men de etterlater ikke tips.
De etterlater
avføring og sykdommer.
Ingen vil si at "Big Apple"
har et stort rotteproblem.
Derfor jobber de bare om natten.
Søppel er viktig. Vi er slurvete,
kaster søppelet på fortauet,-
- og kjøttsaft og kyllingbein ligger
overalt. Det er en buffé for dem.
I natt
legger de feller i Chinatown.
Jøss.
- Greit.
- Enda en av disse.
- Jøss.
Hvordan kan du forlate
restauranten når den ser sånn ut?
- Se på dette.
- Se på alle sakene.
Sushi, ris og nudler.
Rotter spiser alt,
fra chop suey til spisepinnene.
Vi går inn om natten, vi må
være der når kundene er borte.
Når de drar,
tror rottene at de kan komme frem.
Men vi kommer en time
etter at de stenger, så de fester.
Der er han. Der, der.
Der, der, der, ser du ham?
Han går ned. Der, i hullet.
Han drakk kaffe.
Kaffe er det siste han trenger.
Utrolig.
- Derfor spiser jeg ikke takeaway.
- Jo, det gjør du.
Vi går ned i kjelleren.
Vær forsiktig, det er glatt.
Det er noe avskyelig i kjelleren.
Se opp på taket! Jeg har
ikke sett det før. Der, bak døren.
Kakerlakker.
Dette er profesjonell utryddelse.
- Har du sett kjelleren?
- Hva er det?
Gamle bygninger deler rør, og gjør
at skadedyr kan flytte seg usett.
Så ekkelt, det drypper overalt.
Vi prøvde å være stille
for å høre aktivitet...
Hørte du det?
Lyden av tassende skritt.
- Små fingernegler.
- Ja. Der borte.
Se på det. Det går rett til...
Jeg kan se kjøkkenet!
Kampen vil vare hele livet.
Det er minst én rotte
per person i New York.
Det er nesten ni millioner rotter.
Menneskene er ikke i nærheten
av å vinne kampen mot rottene.
Jeg vet ikke
hvordan vi skulle ha stoppet dem.
De bruker alle apparatene
de har i kampen mot skadedyrene.
Dette er...
Hør på det. Folka der ute
aner ikke hva som foregår her nede.
- De spiser her i morgen.
- Halv pris hele dagen.
Ja... Ja, det er ikke overraskende.
24 timer senere kommer de tilbake
for å se hvor mange som døde.
Kamerat.
Musefella har virket.
Han er søt.
Og klistermattene.
Denne råtner.
Og giften.
- Se hvor stor den er.
- Han er død.
Det ser ut som om han har kjempet.
Se på tennene.
Jøss! Hvor mye veier den?
Armen min ble sliten.
Det var brutalt. Fy søren.
Dette er nok en natt i kampen
mot våre evige fiender.
Vi kan ta med
poser fulle av døde ting.
Jeg tar en takeaway-pose,
så folk tror at jeg tar med mat.
Og det blir verre.
Det er andre små vesen som
utnytter seg av tettbefolkede byer.
De utnytter seg av oss
på mye mer intime måter.
De nærmer seg
epidemiske proporsjoner.
De spiser ikke bare av maten vår,
som rotter, men spiser av oss.
Londoner Carol Anderson
har disse uønskede gjestene.
- Har du noen bitt for øyeblikket?
- Mener du disse?
Ja, bittene du hadde her.
Du har vel fortsatt røde merker?
- Hvor i rommet tror du at de er?
- På siden av senga.
- Det var det jeg trodde.
- Og de krabber opp veggene.
Irriterende parasitter
som bare kommer ut om natten.
Kom igjen. Inn med deg. Hopp opp.
- God natt. Sov godt. Ikke la...
- Veggedyrene bite.
Vi får håpe de ikke gjør det.
Veggedyr er blodsugende insekt.
De er tiltrukket av karbondioksid,
varme og kroppslukt.
De liker rene, varme hus.
De spiser bare menneskeblod.
Når man ser hvor mange de er,
er de skremmende.
De strømte opp til taket,
fulle av blod, så de har spist.
Jeg våknet om morgenen og så opp.
Det var forferdelig.
Carol kontakter
en ekspert i å påvise veggedyr.
Labradoren Charlie.
Han blir hjulpet av treneren, Adam.
Det virker som om det er verst
i sofaen. Det er mange insekt...
Charlies nese
er 44 ganger mer følsom enn vår.
Han kan snuse opp veggedyrene.
Let.
Hvis de er der,
har han blitt lært opp til å sitte.
Flink gutt, Charlie.
Det er alt Adam trenger å vite.
Det blir stadig flere veggedyr.
De sitter på når vi reiser rundt,-
- og setter seg i møblene,
som Carols sofa.
Jeg avskyr dem, men jeg
beundrer dem også. De er utrolige.
Og det gjør det enda eklere,
siden det er det jeg kjemper mot.
Med Adams spray og Charlies nese
har insektene møtt sin overmann.
Dette er en urban inntrenger
som ingen ønsker å bo sammen med.
I noen deler av verden har folk
lært seg å utnytte inntrengerne.
I Fez i Marokko, som i Dubai,
har de problemer med duer.
Men i stedet for å jage dem bort,
inviterer folk i Fez dem inn.
Nordine har bygd
et hjem for duer på taket.
Dette loftet
er bare for ville duer.
Jeg har
egne kurver til alle sammen.
De har det komfortabelt her. Ellers
hadde de ikke kommet tilbake.
Han gjør det ikke
fordi han elsker dyr.
Dueskitt er viktig
for lokalindustrien.
Nordines venn, Tami,
har kommet for å kjøpe.
Jeg har noe til deg...
Se.
Denne blir bra
når du blander den med vann.
- Er det alt du har?
- Ja, det er alt.
Tami jobber på garveriet. Fez er
sentrum for Marokkos skinnindustri.
Skinnet er kjent for å være mykt.
Dueskitt er en hemmelig ingrediens.
Dette er
det viktigste stadiet i prosessen.
Skitten inneholder et enzym som
spiser proteinet i dyreskinnet,-
- og gjør det mykere.
Skinnet ligger i bløt i tre dager,
og Tami behandler dem med føttene.
Dette kan være
verdens mest stinkende jobb.
Når jeg først legger til skitten,
lukter det litt,-
- men etter en stund
lukter det virkelig ille.
For Tami er det verdt det.
Skitten gjør skinnet mykere
enn det våre kjemikalier greier.
Hvis vi ikke bruker det,-
- er ikke skinnet av topp kvalitet.
Takket være de ville duene i Fez,
får skinnene så høy pris som mulig.
En veldig annerledes by jobber også
med en urban inntrenger.
De mest usannsynlige artene
kan vise seg å være gode nyheter.
I Austin i Texas bor det nå
1,5 millioner bulldogflaggermus.
De er nå
ønsket hjertelig velkommen hit.
For 20 år siden flyttet de
til denne broen sentralt i Austin.
Innbyggerne ville bli kvitt dem.
Mike, kapteinen på en elvebåt,
husker det godt.
De har lettet, se langs
tretoppene til høyre. De er i gang.
Mange var redde for flaggermusene,
siden de fryktet rabies,-
- eller at det skulle bli utbrudd
av sykdom. Mange ba bystyret-
- om å finne en måte
å utrydde kolonien.
Men det viste seg
at flaggermusene hjalp byen.
Vår 24-timers livsstil gjør
at Austin er en by full av lys.
Det tiltrekker
millioner av insekter.
De er hurtigmat for flaggermus.
Hver natt spiser flaggermusene
seks tonn insekter.
Det er utrolige 2000 tonn i året.
Men de er mer
enn bare insektsdrepere.
Kaptein Mike så flaggermus
som en kommersiell mulighet.
Jeg hadde cruise for å se på dem
rett etter at de flyttet hit.
Ryktet spredde seg. Vi gjør det syv
ganger i uka, fra mars til oktober.
De har hjulpet meg,
så jeg elsker dem.
Se opp under broen.
De kommer ut av sprekkene.
Turister som vil se flaggermusene
gir byen ti millioner dollar årlig.
Bulldogflaggermusene
i statens hovedstad er nå vernet.
Vi vil visst fortsatt
ha en forbindelse til naturen.
Kanskje vi alltid har ønsket det.
I India blir dyr beskyttet til det
ekstreme av en gruppe mennesker.
Og de har gjort det i århundrer.
Shyam Sunder har reddet
en gasell i utkanten av Rajasthan.
Moren har blitt drept.
Uten melk vil den ikke overleve.
Så Shyam tar henne med seg hjem.
I vårt samfunn elsker vi
å ta vare på gasellkalver.
Jeg har tatt med noe
til moren deres.
Så fort en gasellkalv
kommer til huset,-
- blir hun en medlem av familien.
De kaller henne Arti.
Litt sandeltre
hedrer hennes ankomst.
Velkommen, Arti!
Kyran, Shyams kone,
har tatt seg av mange gaseller.
Gasellen var foreldreløs.
Moren ble drept av en hund.
Familien tilhører en hinduisk sekt
som tilber naturen, kalt Bishnoi.
Shyam gir melk til Bishnois tempel,
som har sine egne foreldreløse.
Bishnoi
var Indias første miljøaktivister.
De har tatt med tradisjoner
fra landsbyene inn i byene.
De tror at gaseller er barna deres.
Derfor viser kvinnene
i Bishnoi utrolig snillhet.
De ammer gasellene
som ikke vil drikke av flasken.
- Er det greit?
- Ja, det går bra.
Selv for gaseller er bryst best.
Jeg må passe på at den får melk...
Den ville ikke drikke annen melk.
Alle gjør det i vårt samfunn.
Gasellkalvene
er veldig hellige for oss.
Etter seks uker hos
sin nye familie, er Arti avvent.
Hun er nå frisk og fin. Shyam
kan ta henne med ut i villmarken.
At barn flytter hjemmefra er tungt
for en mor. Selv en surrogatmor.
Arti slippes ut i ørkenen, hvor
hun forenes med de ville flokkene.
Dette kan virke som
en liten, vennlig handling,-
- men alle som bor i byer
trenger naturen utenfor bymurene.
Naturen gir nemlig mat
til våre sultne byer.
Det asfaltjungelen trenger,
får asfaltjungelen.
Over 3 milliarder mennesker
bor nå i byer.
For å gi mat til befolkningen,-
- importerer vi flere milliarder
tonn med produkter året rundt.
Vi har teknologien til å hente
det vi ønsker fra 1000 km unna.
Fersken vokser her i Spania, men
disse er importert fra Sør-Amerika.
Vi spiser det vi ønsker,
når vi ønsker det.
Vi trenger ikke lenger å spise
lokal eller sesongbasert mat.
Og vi har en umettelig appetitt.
Vi har aldri vært flinkere
til å utnytte naturen.
Men vi er ikke like flinke
til å takle konsekvensene.
Stort forbruk skaper søppelfjell.
Bare i Storbritannia skaper vi
100 millioner tonn søppel i året.
Og vi dumper det ute av syne.
Men noen steder er dette hjemmet
til noen uheldige mennesker.
I Mombasa i Kenya overlever folk på
de tingene som andre kaster.
For Ashe og familien er fyllingen
både hjem og jaktmark.
De er vår tids jegere og samlere.
De har lært seg å overleve på
den mørke siden av asfaltjungelen.
Vanligvis når jeg våkner-
- drar jeg ned til fyllingen
for å lete etter ting.
Alt handler om å samle ting,-
- som flasker, hermetikkbokser,-
- poser og plast.
Når vi har samlet nok-
- kommer folk og kjøper det fra oss.
Søppelbilene har også med mat.
Som linser, mais og bønner.
Når en søppelbil kommer,
er det om å gjøre å være først ute.
Ashes mann, Ali, tar i et tak.
Dette er virkelig
livet på ytterkanten:
Å måtte finne mat til barna
i byens søppel.
Mer enn halvparten av oss
bor nå i byer.
Og vi bruker opp naturressursene
mer enn noen gang.
Vi er utvilsomt verdens mest
oppfinnsomme og mektige vesen.
Vi er så vellykkede at vi utnytter
hele verden som vi selv vil.
Men konsekvensene av våre glupske
liv er på vei ut av kontroll.
Presser vi naturens verden
mot en krise?
Hvor skal vi fortsette herfra?
Det er noen få mennesker
som er på vei i en ny retning.
En utfordring er å designe en by
som er i balanse med naturen.
Dette er Masdar, en grønn by.
Den blir bygd
i ørkenen i Abu Dhabi.
Arkitekten Norman Foster
designet den.
Jeg blir spent av Masdar,-
- siden det for øyeblikket er
verdens eneste ekte eksperiment,-
- med tanke på å skape et miljø,
et samfunn, en miniby,-
- som er fri for karbon og avfall.
Det hadde vært en vanskelig
utfordring hvor som helst.
Man kan si at vi er gale
som prøver å gjøre det i en ørken.
Masdar får energi fra solen.
Den kaster ikke bort en dråpe vann.
Det blir ikke behov for
biler som krever masse bensin.
Vi begynte ved å jobbe med naturen,
i form av solsyklusen.
Plantene var ikke bare kosmetiske,
men de skaper skygge.
Vi brenner avfallet, og ut av
den prosessen skaper vi energi.
Vi begynner med naturen,-
- og bruker teknologien
til å samarbeide med naturen.
Det er en storsinnet ambisjon,
og den kan oppnås.
Men utfordringen nå-
- er å endre hvordan vi lever
med naturen i byene vi bor i.
Dette er markedet i Union Square
i New York.
Der selges lokalprodusert mat,
ofte på takene på høyhusene.
Hei, vil du smake på honningen?
Lokalprodusert.
Honning? Nei? Du er søt nok?
Honning? Du gjør det rette.
Andrew Cotay
er guruen for birøkt i høyhus,-
- og er tredjegenerasjons birøkter.
Urban birøkt var
inntil nylig ulovlig i New York.
Det stoppet ikke Andrew.
Jeg ble aldri tatt, selv om
jeg var åpen om at jeg hadde bier.
Jeg sa ikke nøyaktig hvor de var.
Det blir ti dollar.
Vil du ha en pose?
Heldigvis ombestemte New York seg.
Andrews oppdrag
er å få bier inn i alles liv.
I dag er han på en balkong i
Manhattan sammen med Vivien Wang.
Du får problem med lokket,
siden det er mange bier inni.
Blås røyk på dem.
Andrew er kongebien
innen urban birøkt.
Studentene hans ser på seg selv
som honningtrollmannens elever.
- Hva ser du?
- Det er mye honning under her.
Og det ser ut som rå nektar.
Det er uvanlig tidsfordriv
for en advokat.
Vennene mine syntes det var morsomt
da jeg sa jeg skulle bli birøkter.
Men det var også flott. Det er
en måte å få kontakt med naturen.
Alle trenger mer søte ting i livet.
Det er flott å kunne
se mot himmelen i denne byen,-
- vekk fra trafikken, og tenke på
biene som summer over hodene våre.
Men det er ikke bare bra
å være en nybegynner.
Au, au. Jeg visste ikke at de kunne
stikke gjennom hendene sånn.
De stikker meg masse, så slipp.
Nå bor det nesten ti millioner bier
på takene i New York.
I Queens er det en spesiell dag
for birøkter Stefanos.
Han høster sin første honning,
med hjelp fra Andrew.
- Denne er perfekt.
- Ja. Se.
Vi burde smake på honningen,
for å være på den sikre siden.
Dette kommer til å smake så godt.
Herregud!
Det smaker som
karamellisert solskinn.
Det er bare kvalitetskontroll.
Bier lager honning, og
pollinerer byens parker og hager.
Viktigst er det at folk i New York
kommer i kontakt med naturen.
Mange er birøktere fordi de vil
føle en forbindelse til naturen.
De bor i kalde bygninger
og går på asfalt.
De kjører tog under bakken.
Når de har en bikube på taket, kan
de føle en forbindelse til naturen.
De lager mat nesten uten
å sette spor, og det er flott.
Å være birøkter i New York
vil ikke redde planeten,-
- men det er
et skritt i riktig retning.
Det er ingen tvil. Hvis
vi skal fortsette å bo i byer,-
- må vi slutte å tømme naturen,
uten å tenke på morgendagen.
Det vi gjør i hjemmene og på gaten,
påvirker hele planeten.
Vår sivilisasjons fremtid
er avhengig av-
- at vi gjenoppretter balansen
mellom naturen og asfaltjungelen.
Kan vi gjøre det?
Det er tegn
som gir oss håp rundt om i verden.
Vi er smarte nok til å tilpasse oss
en verden som endrer seg.
Den eldgamle kunsten
å drive falkejakt beskytter Dubai.
Vi kan samarbeide med naturen
for å løse problemene.
I India lærte vi opp fikentrær
til å lage levende broer.
Vi bruker elefanter til å trekke
opp tømmer, uten å ødelegge skogen.
Vi kan tenke som et samfunn,
og legge planer.
I Mali blir fisken i denne innsjøen
delt ut én gang i året.
Når vi samarbeider,
er det utrolig hva vi kan få til.
Alle i gjørmebyen Djenné
samarbeider for å beskytte moskeen.
Vi har så mye sjel og mot
når vi møter motgang.
Hvis vi slår sammen evnene
med det beste av vår oppfinnsomhet-
- og våre største ideer,-
- så må byene våre
kunne tilpasse seg og forandre seg.
Planetens skjebne
ligger nå i menneskenes hender.
I tre år har vi filmet mennesker
over hele verden.
Alle var utholdende, kunnskapsrike
og oppfinnsomme.
Å holde tritt med dem
var en utfordring.
Både team og utstyr
ble presset til det ytterste.
Å filme på en aktiv vulkan på Java
tæret hardt på kameraet.
Teamet skulle filme
arbeidere i svovelgruver.
Luften er farlig
for både mennesker og utstyr.
Jeg skal gå inn dit
og se hva gassmåleren viser.
Den viser 93 deler på en million
og stiger til 194 nå.
Vi er i en svovelsky,
jeg vil ut.
Det er 40 ganger høyere
enn det som er trygt.
Gassen er en hydrogensulfidblanding
som er sterkt etsende.
Gassmasker beskytter folk,
men ikke kameraer.
Kameraet varsler om at signalene
ikke når bandet. Hodet sitter fast.
Svovelpartikler hadde festet seg
på båndhodet,-
- og det krevdes åpen hjertekirurgi.
Så skittent.
Etter å ha blitt rengjort
kan kameraet jobbe en dag til.
Men deres problemer er ingenting
mot svovelarbeidernes.
I Suluhavet utenfor Borneo-
- filmet kameramannen
Simon Enderby fiskeren Sulbin.
Jeg hadde moderne utstyr.
Sulbin hadde underbukser
og trebriller.
Vi var et bisart par.
Min scubadykking måtte stemme
med hans fridykking:
Flytekraft, svømming, vår leting
og så at han fanget fisken...
Alt måtte passe sammen.
På tredje forsøk stemte alt,
og vi var fornøyde.
Dette var kjempebra. Virkelig.
På Filippinene filmet vi fiskere
som jagde fisk inn i et stort nett.
Her så vi hvordan
fisken tilpasser seg.
Kameramannen Roger Munn reddet
tilfeldigvis livet på en fisk.
Han kalte ham Nemo.
Nemo gjemte seg i Rogers dykke-
utstyr til kysten var klar.
Så kunne han svømme hjem.
Vi filmet på steder der folk
aldri hadde sett et filmkamera.
Nord i India så barna
alltid i kameraet.
For å få gode bilder forsøkte
Mark Flowers å distrahere barna.
Jeg har aldri sunget
i hele mitt liv.
Til hans overraskelse
kunne barna alle barnesangene.
- Blinke lille stjerne lill
- Undres hvor du holder til
Høyt der oppe i det blå
Kikker ned på alle små
Bravo!
Filming i stor høyde medfører
store sikkerhetsforanstaltninger.
I Sentral-Afrika ble det
enda mer komplisert.
Tim Fogg spente liner for å filme
Tete, som tok honning fra villbier.
De sinte biene ga seg etter Tim.
Røyk! Røyk, fort!
Jeg så en bie like foran ansiktet.
Den var klar til å stikke meg.
Den stakk gjennom ansiktsmasken.
Og gjennom hanskene.
Han fikk 30 stikk og innså hvor
modig Tete var som samlet honning.
Når man filmer folk og dyr,
kan man ikke forutse alt.
På Grønland skulle vi filme
når inuittene fanget håkjerring,-
- som lever på dypt vann.
Etter ti dager ble alle glade-
- når de kjente at det nappet.
Det var spennende.
Linen gikk 800 meter ned i vannet,-
- og nå kjente vi
håkjerringen i linen.
Der nede har vi
en håkjerring på kroken, håper vi.
Dette er for kameraet,-
- og dette for håkjerringen.
Det viste seg
at hullet var for lite,-
- for fangsten deres
var fire meter lang.
Den går ikke gjennom hullet.
Nei, vi får gjøre det større.
Å koordinere helikoptre med
bevegelse på bakken er vanskelig.
I Australia skulle tre helikoptre
koordineres av Susan McMillan.
To ble kjørt av Ben Tapp
og hans kompis Rankin-
- i en dans med døden
for å drive kveg.
Det er en stor utfordring
med tre helikoptre. Det er alvor.
Det blir ikke noe nytt opptak.
Jeg må filme når det skjer.
Det er farlige situasjoner-
- med tre helikoptre, firhjulinger,
hester og stormende kveg.
Det har mest handlet om sikkerhet.
Å arbeide på bakken er også
farlig - når det gjelder kattedyr.
Man ville filme hvordan Dorobo-
stammen i Kenya jaget løver.
Toby Strong tilbød seg
å gå inn og filme-
- for å være der det skjer.
Tanken på å forlate bilen
og gå mot løver til fots-
- går helt imot
all menneskelig fornuft.
Disse karene er fantastiske,
de har pil og bue.
Jeg har ikke annet enn et kamera
og en linseduk å beskytte meg med.
Jeg får sommerfugler i magen
når det nærmer seg.
Da løvene var lokalisert,
ble Toby med og nærmet seg dem.
Å gå mot det tette buskaset der
løvene var, det føltes i nakken.
Nakkehåret reiser seg.
Det kjennes at de ser på en.
Men man føler seg levende,
det er magisk.
Ta en tur på løveterritorium
før dere går på jobb.
Det gir dere nye perspektiv.
Uten det fine samarbeidet
med dem vi har filmet,-
- hadde denne serien
aldri blitt noe av.
Deres kunnskap
er betydningsfull for alle-
- som deler livet på vår planet.